Та цього мало! Сеньйор Олів'єро здійснив заповіт свого життя, виконав клятву, яку дав своїй славнозвісній сім'ї. Ернестіну, дочку Коельо, покарано.
Коли донька доктора Коельо відмовилась стати його дружиною, зганьбивши високоповажний рід Олів'єро, молодий Себастьян поклав собі за мету жорстоко помітитися зарозумілій красуні. Скільки років він чекав нагоди, скільки років він викохував у своєму серці плани помсти! Від його кохання, звичайно, давно вже не лишилось і сліду, але жадоба помсти за ці роки перетворилась у нього на хворобливу пристрасть, на маніакальну ідею. І ось доля усміхнулась йому. Через таємну агентуру поліцейський комісар дізнався, що сеньйора Ернестіна, дочка Каріоко Коельо, повертається на батьківщину, маючи важливе доручення від свого емігрантського центру. Урядові інстанції в зашифрованій телеграмі інформували комісара про можливий маршрут її подорожі, називали її прикмети і в категоричній формі зобов'язували знешкодити державного злочинця.
Знешкодити державного злочинця! Ха-ха! Як чудесно це звучало! Він мав знешкодити державного злочинця, який у той же час був його смертельним ворогом. Правда, в телеграмі йшлося також про те, що треба з'ясувати мету подорожі ЕрнестІни, дізнатися від неї, до кого вона їхала, з ким мала встановити контакт. Але ж не все можна зробити так, як того вимагає високе начальство. Добре посилати вимоги з центру, сидячи під охороною парашутистів і танкових батальйонів за тисячі кілометрів від цієї клятої, забутої богом сельви...
Олів'єро ще й зараз бачив перед собою картину допиту на "Віргінії". Коли вони затримали корабель, з палуби почали стріляти. Якийсь матрос-сміливець вирішив порятувати свою прекрасну мадонну. Один пістолет проти сотень рушниць! Матроса безжально зарубали, капітана взяли під арешт.
Збігши в каюту, комісар Олів'єро, розхристаний, з вибалушеними, налитими жадобою помсти очима, побачив невисоку, худорляву жінку, зодягнену в чорну доладно скроєну сукню.
Сеньйора Ернестіна, вже немолода, але все ще з слідами сліпучої вроди, обпекла його презирливим поглядом і спокійно мовила:
— Ви як були поганим кабальєро, так ним і залишились. Убивати із засідки — це ваше звичне діло.
Він украй розгубився, охоплений диким почуттям злості й сорому. Від сорому йому палали щоки, шия, навіть руки. Він не знав, куди подіти свої руки й що сказати. Він раптом важко вдихнув повітря І промовив:
— Сідайте, сеньйоро!.. Я не збираюсь вбивати вас...
Вона сіла. Струнка й неприступна, немов усе та ж юна сеньйоріна Ерна, як її звали в їхньому місті молодики, коли вона після вечірньої меси проходила вузенькими вуличками міста в своїй довгій барвистій спідниці з блискучим намистом на смаглявій оксамитовій шиї.
Їхнє місто, тісні вулички, білі цинкові дахи, журливий дзвін на дзвіниці монастиря братів-бенедиктинців, чорні провінціальні капелюхи на головах сановних горожан... Все спливло перед комісаром, захопило його жагучою повінню спогадів, неначе сама юність увірвалася в його серце.
Він закашлявся і, щоб набути суровішого вигляду, поправив кобуру.
Двоє поліцаїв стояли в дверях і чекали його наказу. Вони були зовсім зайві. В цю хвилину комісар ненавидів їх більше, ніж сеньйору Ернестіну. Він ладен був витурити їх у шию, аби не бачити рабської запопадливості в їхніх по-собачому відданих очах.
Сеньйора Ернестіна бгала маленьку хустинку.
Тоненькі її пальці миготіли перед очима комісара, немов шпиці в колесі.
"А що, коли я запропоную їй втечу, — майнуло раптом у його голові. — Ще не все втрачено. В неї не лишилось іншого виходу. Смерть або життя. Скажу їй тільки у вічі, що минуле забуто... що ми можемо бути щасливими. Пообіцяю їй волю, своє серце, далекі подорожі. Будь сміливим, Себастьяне Олів'єро. Те, що відкинула примхлива дівчина, може прийняти розсудлива жінка..." Але другий голос заглушив перший: "Дурень, вона ненавидить тебе. Дивись, яким презирливим поглядом вона обпікає тебе. Згадай її минуле, згадай те, заради чого вона приїхала сюди... Вона висміє тебе, як нікчемного блазня... Принизить гірше, ніж тоді, в молодості".
І в ньому знову закипіла злість. Він схопився з стільця і ступив крок до сеньйори. Досить грати комедію! Перед нею представник влади. Якщо їй дороге життя, вона повинна відверто й негайно... так, так, негайно виказати мету своєї подорожі. Їй гарантується життя.
— Життя?
— Так, життя і багатство. Величезне багатство.
— З ваших рук, недостойний кабальєро? Чи не так?..
— Вам лишилось жити п'ять хвилин, сеньйоро Ернестіно!
— Воля ваша. Адже дужчий той, у кого в руках сокира.
Він схопився за кобуру, але в цю мить відчинились двері — і до каюти вступив Ганкаур.
Білолиций індіанець, уважно оглянувши жінку, перевів погляд на комісара. Рука на кобурі трохи насторожила Ганкаура. Людина диких жорстоких звичаїв, він, одначе, носив у глибині серця повагу до жінки.
— Чого тобі треба, Ганкауре? — спитав його роздратований Себастьян Олів'єро, невдоволений появою свого союзника.
Почувши ім'я Ганкаура, сеньйора Ернестіна швидко підвелась із стільця і підбігла до індіанця. Вона дивилась на нього з болісною усмішкою на обличчі. Її губи, бліді й безкровні від глибокого збентеження, нервово сіпались. Вона хотіла простягти до Ганкаура руку, але їй вистачило сил тільки піднести руку до своїх грудей.
Жінка заплакала. Вся вона тремтіла, немов у пропасниці, ковтала сльози й беззвучно ворушила губами.
Ганкаур зовсім розгубився. В його очах засвітився недобрий вогник.
Себастьян Олів'єро непомітно розстебнув кобуру й поклав долоню на пістолет. Він уважно стежив за кожним рухом жінки. Ганкаур стояв, мов заворожений.
І раптом Ернестіна, дочка доктора Коельо, болісно вигукнула:
— Ти не звір, ти П'єтро, ти син доктора Коельо.
Ганкаур мимоволі відступив назад. Ще ніхто не називав його цим іменем і не казав, що його батько не всесильний вождь апіака, а якийсь там доктор Коельо. Серце підказувало йому, що жінка з засмученими очима сказала правду. Йому захотілося ще раз почути її слова, почути її голос.
Він ступив до неї крок, простягнув руку...
Цієї миті гримнув постріл, жінка хитнулась і впала на спину...
На палубі метушились поліцаї. Вони обшукували суденце, перекидаючи мішки з юкою і маніоковим борошном, заглядаючи в кожний закапелок.
Капітан, високий, худорлявий чоловік у майці, з глибоким шрамом на підборідді, стояв із зав'язаними руками й тупо дивився собі під ноги. Неподалік лежав зарубаний матрос. Кривава рана від мачете спотворювала його обличчя.
Себастьянові доповіли, що суденце оглянуто. Не знайдено нічого підозрілого. Зброї нема. Капітан заприсягнувся, що не знає, хто така сеньйора Ернестіна. Він узяв її на борт у Сан-Фелісі й не цікавився, з якою метою сеньйора подорожує по Ріо-Оскуро. Йому було заплачено, і все.
— Ми ще тебе добре перевіримо, свиняче вухо! Марш у човен! — вилаяв його комісар і, перевальцем підійшовши до борту, почав спускатися по мотузяній драбині в човен, що терся внизу об борт суденця.
Навколо стояли індіанці зі списами й луками в руках. Ганкаур уже сидів у своїй пірозі, байдужий і холодний. На його обличчі ще й досі лежала тінь подиву. Він дивився у воду, ніби прагнув прочитати там загадкову таємницю.
Потім підвів голову й помахом руки звелів своєму загонові сідати в піроги. Індіанці, мов горобці, посипалися в човни. Піроги загойдались під ними. По ріці в усі боки побігли широкі тремтливі кола.
Себастьян стояв у своєму моторному човні, витирав хустиною піт із розчервонілого чола й дивився на палубу суденця. Він когось чекав. Нарешті з люка виліз опецькуватий чоловік у формі сержанта.
— Все зроблено, комісаре, — гукнув він весело. — Через дві години "Віргінія" піде до дідька на вечерю!..
— Молодець, Аркаяліс, — скупо похвалив його комісар. — Ми зробили своє діло. Хай кінчають каймани. Для них це буде доброю поживою...
...Комісар ударив нагаєм коня. Спогади згасли в його свідомості. Він знову був посеред вулиці, спокійний і впевнений, сповнений гордовитого задоволення за виконану справу... Він знищив ворога. Правда, не зміг витягнути з нього таємниці, але для цього він знайде сотню виправдувальних причин. Хай пан президент пробачить йому невеличкий промах. Головне зроблено. Хай тепер чекають місцеві бунтівники наказу з центру, хай виглядають зв'язківця...
Небо порожевіло на заході. Пекучий день закінчувався. Дерева й кущі, здавалося, ждали вечірньої прохолоди.
З дворів долинало кувікання поросят, кудкудакання курей.
Себастьян з гордовитою пихою озирався навкруги. Він був тут бог і цар. Одначе його марнолюбство не знаходило вдоволення. Скоріше б вирватися звідси! Під час останньої поїздки в столицю пан президент дав Себастьянові аудієнцію. Вони розмовляли над годину. Хитра бестія, цей панок з лицем перепитого бармена, невисокий, плюгавенький, з гострими оченятами. Як він заливався про "демократію" і про "національну єдність" країни! Не все в нього, правда, гаразд, дуже сутужно з економікою, шалено ростуть ціни, росте безробіття, росте інфляція. Доводиться опиратися на армію. Тільки страх тримає ще в покорі марксистських агітаторів і бунтарів. Але ж кулями не підправиш виробництва і не даси хліба... Далі пан президент розпитував про настрої туземного населення, про прибутки каучукових фірм. Потім поплескав комісара по плечу і, ніби жартуючи, кинув: "Чекайте мене на гостину. Обов'язково завітаю до вас. Столиця неспокійна. Я більше вірю вашій глушині, комісаре Олів'єро!"
О, хитрий, бестія! Хоче сховатися в провінції, бо там, у столиці, у нього хитається під ногами грунт. Ще переховуючися в амазонських джунглях, Себастьян Олів'єро дізнався, як підло й підступно пан президент повалив свого попередника Матаразо. Клявся йому у вірності, був його першим військовим радником, запобігав перед дочками пана Матаразо і, щоб приспати його пильність, в день путчу навіть виїхав на свою заміську віллу і звідти попросив Матаразо навідатися до нього в гості. "В гарнізоні неспокійно, — поскаржився йому по телефону Матаразо. — Ви, як військовий радник, повинні знати, що там діється. Перекажіть сеньйорам генералам, що я згоден ввести ще двох військових до свого кабінету. Ми повинні домовитися про все без насильства, не допускаючи громадянської війни".