Тоді я поїду до них знову, буду переконувати їх, буду благати…"
Його роздуми перервав скрипучий голос господаря дому:
— Скажіть, ви давно були в місті?
— Ні, я щойно звідти, — майже не думаючи, відповів Гельд.
— Звідти? — раптом здивувався старик. — Але ж ви їхали до міста, а не з міста. Вибачте, що я, стара голова, лізу не в свої справи… Життя тут таке нудне, що мимоволі почнеш мудрувати…
— Я їздив по навколишніх місцях, мене цікавить флора й фауна…
— Ах, так, перепрошую, пане Траумвальд! — Старик метушливо порався в кімнаті, намагаючись привести до ладу розкидані речі. — Ви не чули про останні події на Голубому Беркуті? У мене невеличкий приймач, вчора одна закордонна станція передала страхітливе повідомлення. Начебто втоплено більше п'яти тисяч чоловік. У наш час теж вбивали людей, але ж де гуманність? Все це робиться так відверто, цинічно!
— Я знаю не більше від вас, — сухо відрізав Гельд. Базікання старого починало його дратувати.
— Так, так, вибачте! Може, ви хочете що-небудь попоїсти? Я не вживаю м'яса, ви самі розумієте: серце, нирки… Але ось добрий салат, коржі. Мені приносять молоко. Тут недалеко селище… Живуть одні дикуни, ніякого благородства, грубість в манерах, у словах… Але треба визнати — чесні, роботящі люди. Молоко хороше, без води. Пийте, пийте, я нічого не візьму з вас за їжу. Я вдячний вам, що ви розважили мене в цій самоті.
Гельд не став відмовлятися від їжі. Апетит у нього був страшенний. Наминав за обидві щоки, але пильно позирав на свого дивного господаря. Чи справді він дивакуватий, чи, може, тільки прикидається таким. І чого так допитується про його наміри, чому його цікавить мета Гельдової подорожі?
Попоївши, Гельд одразу ж вийшов з хати. Сказав старику, що піде прогулятися, роздивиться тутешню природу.
Пройшовши дорогою метрів триста, він, сховавшись в густому чагарнику, що цієї пори саме пишно розквітав рожевими квітками шипшини, став стежити за навколишньою місцевістю. Це був пустельний край, розташований за сто кілометрів від міста, а від найближчого гірського села — за двадцять. Тому цей шлях був майже безлюдний.
Гельд пильно дивився в тому напрямку, де за пологими узгір'ями серед густого лісового масиву ховалася вілла Берна. Звідти мали їхати до столиці Берн і Евеліна.
Гельд марно прождав до вечора. Коли вже в сутінках він повернувся в хатину, старий лісник, повільно щось пережовуючи майже беззубим ротом, з легкою підозрою спитав його:
— Де це ви, пане, так довго забарилися? Я вже й бозна-що став думати. Може, гадаю, вас злодії запопали, а може, заблукали в лісі. Край у нас тут безлюдний. Лише вілла доктора Берна неподалік, та він тут рідко буває. Хоча вчора доктор проїхав з своєю дружиною на машині.
— Ви… ви бачили? — Гельд спрямував на лісника настирливий погляд, в якому легко було прочитати гарячкове нетерпіння. — Ви не знаєте, поліція не була в цих місцях? Може, хтось цікавився Берном?
Старий задумливо почухав свою гостреньку борідку, зиркнув скоса на Гельда і чомусь став поквапливо оглядати свій старенький похідний мішок. Дістав голку і залатав невеличку дірочку. Та все це було тільки про людське око. Нащадок імператорських радників одразу ж зметикував, що йому нагодився випадок збагатити своє кволеньке господарство на кілька золотих монет. Треба тільки піти і… Так, негайно треба сходити, доки цей невтомний "дослідник флори й фауни" ще не дав дьору з його самотньої лісової оселі.
— Ох, діла, діла, — заквапився дідок. — Оце б полежати та побазікати з шановним гостем, аж ні — треба чвалати в ліс. Народ же у нас, самі знаєте, який: недоглядів — півлісу обчухрають. Лиха матиму тоді від пана інспектора, хай боронить свята діва заступниця наша…
Він вийшов з хатини, і Гельд ще кілька хвилин чув під вікном його бурмотіння. Потім у вікні з'явилася його постать — він уже сидів на велосипеді. Постукав пальцем у шибку.
— Ви ж не кидайте дому, доки я не вернусь, — гукнув Гельдові і хутенько покотив до дороги.
Але Гельд не послухав поради старого. Сидіти в хаті не можна було аж ніяк. Не для того він лишився в цій глушині. Може, саме зараз проскочить на своїй машині Берн. Треба негайно йти до шляху.
Сівши під невисоким сосновим деревцем, Гельд замислився.
Як дивно складалися події. Він, Гельд, мрійник і фантазер, що з самого дитинства прагнув зробити щось хороше, правдиве, геройське, прагнув відкрити людям хоча б невеличку часточку того, що звуть таємницею людського щастя, він, Франц Гельд, який за останні копійки здобув освіту, вийшов на широкий шлях вченого, став помічником видатного хірурга й дослідника Йогана Берна, тепер так невдало мусив виконувати роль детектива.
Так, мусив, бо він найближче підійшов до великої таємниці Берна, і друзі чекали від нього допомоги. Народжена Берном "людина без серця" вже виходила на шлях страшних авантюр. її треба було спинити за всяку ціну! Але Берн теж виступив на двобій з нею. Гельд добре знав, чому Йоган Берн з такою панічною поквапливістю покинув столицю і виїхав на таємну віллу. Він злякався свого винаходу, вірніше, тих, хто міг би використати його як зброю. Значить, треба було тільки ввійти в контакт з Берном і переконати його, що їхній шлях спільний. Без Гельда, без його друзів на атомних заводах Берн не зуміє спинити Петера Стара. І ось виявляється, що Евеліна і Берн не вірять йому. Минув день, а вони не виїхали з вілли. Вже й сонце сіло, скоро не розгледіти нічого серед темряви… Але що це? Фари? Від міста наближалась машина.
Гельд заховався в густих кущах. Краще хай його не помічають…
Та за якихось метрів десять від Гельда великий громіздкий пікап зупинився, і з кузова зіскочило кілька поліцейських. У вечірніх сутінках Гельд розгледів кашкети з довгими козирками і маленькі автоматичні карабіни.
Серед них був і "благородний" лісник фон Едельгорн. Гельд одразу ж впізнав його сухорляву зібгану постать. Він щось неголосно пояснював одному з поліцаїв, напевно, старшому, і показував рукою в бік своєї хатинки. До Гельда долинули окремі слова:
— …мабуть, там… зі всіх боків…
Поліцаї, розсипавшись ланцюгом, почали оточувати хатину. Тільки шофер лишився в машині.
Гельд одразу збагнув усю серйозність становища. Поліція прийшла, щоб арештувати його. Він сам виказав себе необачним базіканням. Треба негайно діяти! Негайно, якомога швидше! Тікати? Та чи ж далеко він втече? По дорозі вони його одразу доженуть. Потім лісом — небезпечно. Він обов'язково заблукає, не потрапить своєчасно в місто. Поліція випередить його, і тоді йому не скоро вдасться вибратися з цих гірських країв до далекої столиці. В аеропорту на нього чатуватимуть, на всіх дорогах буде виставлено посилені пости охорони. Значить, треба якнайшвидше дістатися до Шліссельдорфа першим, щоб випередити поліцію.
Думки неслися в його голові з лихоманковою швидкістю. Одне рішення приходило на зміну другому. І раптом в його голові виник відчайдушний план. Більше він не вагався.
Далі події розгорталися швидко. Гельд, слідкуючи за шофером, який, мабуть, задрімав, бо його голова схилилася на груди, став підкрадатися. Тихо, немов нічний привид, підійшов до машини ззаду. Крок, другий… Вийняв з кишені кастет. Різкий замах, удар. Ще удар, і непритомний шофер мішком упав на дорогу.
У наступну мить Гельд сидів за рулем. М'яко зафуркотів мотор, машина подалася назад, зробила крутий розворот і швидко покотила до міста…
Вертоліт летить до Бруклінгема
Гельд зайшов у вестибюль. З плащем на руці, з чемоданчиком, він швидко наблизився до метрдотеля і кинув на стіл ключі від свого номера.
— Прошу. Ось гроші. Ні, ні, це візьміть собі.
Сівши в таксі, Гельд коротко наказав:
— Вулиця Грінвера, дев'ятий номер.
Машина зупинилася перед невеличким одноповерховим будиночком. У досвітньому тумані ледь-ледь вирізнялися дерева крихітного палісадника, а затулені вікна нагадували заплющені очі.
— Будь ласка, зачекайте, я недовго, — попросив Гельд. — Звідси поїдемо в аеропорт.
Проминувши палісадник, Гельд обережно постукав у двері. В сусідньому дворі загавкав собака, йому відгукнувся пронизливим гавканням ще один. "Кляті, весь виселок розбудять", — подумав роздратовано Гельд. Він постукав ще раз, за дверима почулося чалапання ніг.
Гельд нетерпляче забрязкотів клямкою.
— Відчини, Стефане! Це я, Франц Гельд.
Двері несміливо рипнули, і крізь щілинку просунулася худорлява голова.
— Чого ви прийшли так рано, Франце? — хрипкуватим зі сну голосом запитав хлопчина.
— Де батько?
— В аеропорту.
— Ходімо зі мною, допоможеш викликати батька. Я мушу негайно вилетіти першим-ліпшим літаком або вертольотом. За мною йде поліція.
— А чого вони за вами женуться? — запитав хлопець стривожено.
— Багато будеш знати — старим станеш, — похмуро пожартував Гельд. — Не думай, що вони вже на цій вулиці. Я їхав на машині і залишив їх кілометрів за вісімдесят позаду. Але я боюся, що вони зв'яжуться з містом по телефону. Ну, швидше!
Хлопець швидко одягнувся, щось шепнув на вухо матері й вийшов за Гельдом на вулицю.
Небо вже бралося ранковим багрянцем. Дерева перед будинком набули чіткіших обрисів. Десь почулися людські голоси, і Гельд тривожно повернув у той бік голову. Але розмова стихла.
— Швидше, Стефане, кожна хвилина дорога.
Вони поїхали безлюдними вулицями до аеропорту. За кілька кварталів від головного входу в аеровокзал Гельд відпустив шофера.
— Стефане, йди розшукай батька, — тихо озвався Гельд до хлопця. — Передай йому те, що я тобі сказав. Хай він знає, що від нього залежить життя сотень і тисяч наших товаришів. Я мушу негайно вилетіти.
Хлопець шугнув у бокові двері.
Гельд насторожено прислухався. В його напруженій уяві весь час поставали якісь дивні загрозливі образи. То йому здавалося, що приміщення порту оточено поліцією, то вчувався чийсь застережливий голос, що кликав його до себе…
Але поступово нерви Гельда вгамувалися. Він зосередив свої думки. Що він має зараз робити? Вилетіти звідси — це перше і найголовніше. Йому не вдалося переконати Берна, тепер треба діяти власними силами. Він повідомить товаришів. "Комітет мужніх" обміркує всі заходи, зважить обстановку, можливо, доведеться закликати до дії робітників.