Євген ВЕЛТИСТОВ
НОВІ ПРИГОДИ ЕЛЕКТРОНИКА
ЕЛЕКТРОНИКИ, СИРОЇЖКІНИ ТА ІНШІ
Ішли останні кадри телефільму "Пригоди Електроника".
Срібний хлопчик і собака повільно вирушили до школи. До скляно-урочистої будівлі, що стояла на зеленому полі серед житлових будинків.
"Приїхав!" — гукнув з екрана телевізора всевидющий рудий хлопчак Чижиков. І його відразу почули на всіх поверхах. Безлюдна нібито школа несподівано ожила, заблискотіла розчахнутими вікнами, загомоніла звичним багатоголоссям, загриміла тупотом швидких ніг. З дверей ринули юрби дітей. Вони струмували з усіх боків до зніяковіло застиглих мандрівників, які повернулися до своєї рідної школи. "Приїхав! Приїхав! Приїхав!" — летіли в небесну височінь дзвінкі голоси, пронизуючи хмари, прискорюючи політ голубів, а потім, підхоплені весняним вітром, линули все далі й далі над містом: "При-ї-ха-а-ав!"
— Куди я приїхав, якщо я нікуди не виїжджав? — запитав Електроник, вимкнувши телевізор. — Це Рессі повернувся з космосу. А я грав у шахи з гросмейстерами.
Сергій Сироїжкін з цікавістю глянув на друга. Все достоту, наче в кіно: Елек — це Елек, геніальний, можна сказати, надсучасний робот, майже справжня людина. Сергій пригадав, як зустрівся на березі річки з електронним хлопчиком, схожим на нього, мов дві краплі води. Як робот ходив за нього до школи й заробляв п'ятірки. Як Елек винайшов Рідкісного Електронного Собаку — Рессі. 1 вони разом рятували рідкісних тварин, виручали з біди самого Рессі. Так, у їхньому житті було немало справдешніх пригод, вони описані в книжках, але як давно, здавалося, це діялося... Ніби минули не роки, не місяці, а століття.
— Твоя правда, — сказав Сергій другові й налив у склянку лимонаду. — Це кіно. Поки його знімали, ти обіграв у шахи екс-чемпіонів світу. Обіграв — та й годі. Без усякої там фантастики. — Він недбало махнув рукою, ніби був учителем і тренером нового чемпіона. —Зрозумів?
— Я давно зрозумів, що кіно — це фантазія на плівці, — підтвердив Електроник. — У моїх схемах події зафіксовано точніше.
— Ще б пак!..
І все-таки Сироїжкіна схвилювало побачене на екрані. Колись він ховався від людей, боячись, що його виведуть на чисту воду — збагнуть, що він підміняє себе Електроником. І ось у кіно його витівка обернулась на веселий жарт. Усі знають тепер, що в нього є вірний друг, який мріє стати людиною. Такою, як він, — Сергій Сироїжкін.
— Подобається мені Чижиков-Рижиков! — несподівано сказав Електроник і посміхнувся. — Він до всього доходить своїм розумом.
Сироїжкін трохи було не похлинувся лимонадом.
— Немає в нас такого у школі! Ні Чижикова, ні Рижикова! Це придумано, щоб смішніше було! — обурювався Сергій.
- Євген Велтистов — Електроник — хлопчик з чемодана
- Євген Велтистов — Пригоди Електроника
- Євген Велтистов — Мільйон і один день канікул
- Ще 4 твори →
— Сьогодні Чижиков у кіно, — спокійно відповів Елек, вичисляючи близьке майбутнє, — а завтра може з'явитися...
— Завтра в мене алгебра, — перебив Сироїжкін, забувши про раптову славу.
Так, завтра перший у його житті екзамен. Що буде, як провалить? Ганьба! Ніяке кіно не допоможе... Доведеться починати життя спочатку.
Елек відчув тривогу у голосі друга, запропонував:
— Ходімо повторимо алгебру. Це займе півгодини. І пробіжимося навколо будинку...
Вони зійшли східцями у двір, вигукуючи й повторюючи формули. Формули дуже важливі, значущі, від них залежить завтрашній ранок Сергія Сироїжкіна.
А в дворі математики збилися з програми, не могли відразу втямити, що тут відбувається.
На них неслася юрба дітей і гукала хором:
— Е-лек-тро-ник!
— Це я! — сказав Елек і зупинився, зробившись на хвилину власною статуєю.
Але ніхто не звернув на Електроника уваги. Юрба промчала до сусіднього під'їзду, де якийсь малюк проголошував:
— Я — Електроник! Я — Електроник!
І присідав, і сяяв, і пританцьовував від задоволення, бачачи, що його, саме його дитяча ватага на чолі із старшим братом визнала Електроником.
Згодом Елек визначить це явище як "наплив і відплив хвилі слави" і дасть математичну модель непередбачуваних заздалегідь подій... Зараз він мовчки спостерігав.
Навколо них гасали, стрибали, скакали на одній ніжці, затято сперечалися, мріяли вголос десятки Сироїжкіних та Електроників. А втім, декотрих на перший погляд важко було розпізнати — хто вони такі. Ясно одне: всі грали в робота й людину.
Ось стрибає по накреслених на асфальті "класах" дівча, спритно вибиваючи ногою з клітки в клітку коробочку з-під гуталіну, й вигадує на ходу:
Знають люди, знають звірі:
Два на два — завжди чотири.
Справжня дружба не загине...
Роботе, ти не людина...
— Не людина? — запитав, зупинившись, Елек.
— Чому не людина? — повторив похмуро Сергій. — Не звертай уваги на цокотуху! — Він потягнув приятеля за рукав.
Дівчатка, які брали участь у грі, засміялися, роздивляючись дуже схожих хлопчаків.
— Щоб задачі підкорялись... — почала одна школярка.
— Щоб роботи посміхались... — додала глузливо друга.
— Щоб долать проблеми всі... — підхопила третя. І хором закінчили:
Електроник, Електроник,
Ти завжди потрібен всім!
Приятелі збентежено пирхнули й пірнули в кущі.
— Телеепідемія? — запитав Сироїжкін.
— Я аналізую, — відповів Елек. — Ми збиралися повторити алгебру, — нагадав він.
Вони зайшли в сусідній двір, сподіваючись знайти тут тихе місце, й натрапили на суперечку.
— Дивак цей Електроник, — репетував біля під'їзду здоровенний кучерявий парубійко. — Нового життя захотів! Круглий відмінник... Робот-ідеаліст...
— Виходить, стати людиною — це дивацтво? — запитала дівчинка у білій тенісці.
— Звичайно! — підтвердив свою думку помахом кулака кучерявий. — Усе життя вчитися! Яке ж це життя?! Треба придумати щось новеньке...
Приятелі, порозсідавшись на лаві, підтримали оратора смішками.
— Ви правильно кажете, — вступив у суперечку Електроник. — Я переконався, що все життя треба вчитися.
— Ти хто такий? — швидко зреагував заводій суперечки.
— Електроник! — відрекомендувався Ел.
— У нас своїх Електроників вистачає! — усміхнувся кучерявий, показуючи на приятелів. — Йди-но звідси, хлопче, не лізь не в свою справу.
— Щось ти не дуже чемний! — заступився Сергій за друга.
Один з парубків ліниво, з погрозою в голосі сказав:
— Хочеш, наочно продемонструю? Сергій повернувся, пішов геть.
— Може, провчити? — запитав Електроник.
— Не варто. Хай самі розбираються! — Сергій стенув плечем.
Вони ще чули репліки:
— А він, либонь, має рацію! Справжня людина — це ввічлива людина...
— Може, і в бійці накажеш бути ввічливим?..
Друзі простували алеєю. Дивно складався цей вечір. Одні грали в героїв фільму, інші погрожували розправою. І ніхто не визнавав справжніх Електроника й Сироїжкіна. Одне слово, кіно...
Сергій та Елек побачили вдалині Майку. Вона заклично махнула рукою. Хлопці помчали назустріч. Біля альтанки, віддаленої від електричних алей і затіненої кущами, їх.зупинив застережливий жест.
— Тс-с-с! — Майка тримала палець біля губ.
А втім, секрету тут не було, тому що на весь сквер, відштовхуючись від стін кінотеатру, схожого на лицарський замок, летіли хвацькі перебори гітари й незграйні голоси підлітків:
Геній, якого не знали ніколи,
Майка Светлова з сусідньої школи.
Майка а-килим сплела...
Ла-ла-ла-ла, ла-ла-ла-ла!
— Що це значить? — Майка нахмурила брови. — Про кого "ла-ла"?
— Про кого? — насмішкувато перепитав Сергій. — Про твій антигравітаційний "а-килимок", на якому полетів учитель фізики. Пам'ятаєш? Вони, мабуть, прочитали у книжці...
— Що було — те загуло, — байдуже мовила Майка. — А зараз...
Тріскотня гітари посилилась, голоси завили в модному ритмі:
Любить на килимі Майка літати!
Спробуй її отак упіймати,
І це не усі ще діла...
Ла-ла-ла-ла, ла-ла-ла-ла!
Майка обернулася до Сергія.
— Пора додому! Завтра екзамен.
— Пора, — погодився хлопець. Несподівано для себе він стрибнув на лаву й вигукнув у близьку ніч:
Електроник, Електроник,
Ти завжди потрібен всім!
На мить завмерли всі звуки, навіть шепіт Всесвіту. Світ увібрав нову інформацію. Але Електроник ніяк не прореагував на заяву Сироїжкіна, слава не вивела його із звичайної рівноваги, і світ знову став таким, як був.
Світ у цій півкулі Землі, на цьому континенті, на цій вулиці повертався знайомими гранями: шелестів травою, сповнював повітря ароматом квітів, пестливо линув до підошов розм'яклим асфальтом, світив багатоповерховими семафорами будинків, підморгував яскравими весняними зорями, сперечався про щось важливе й невідоме, — словом, світ готувався вступити в за втрашній день.
Професор Громов прогулювався після вечері.
Його не дивували Елеки й Сироїжкіни на вулиці й у дворах. "От і добре, дуже навіть добре, — міркував Громов, прислухаючись до схвильованих дитячих голосів. — Зараз розв'язується вічна проблема: що таке людина? І здається, що її розв'язано. А завтра, із сходом сонця, постануть нові питання, і все почнеться спочатку. Дивовижний цей живодайний круговорот життя!.."
Громова не вразив навіть солідний чоловік з важким портфелем, який, підстрибуючи на ходу, мов першокласник, наспівував: "Ми малесенькі хлоп'ята, і нам хочеться гуляти!.." Побачивши Громова, перехожий трохи зніяковів, змінив ходу на статечну й зробив непевний жест вільною рукою.
— Це так... — пробурмотів він. — У мене галюцинація.
— Прекрасно, — обізвався професор. — Добривечір...
Перехожий махнув у відповідь портфелем:
— Привіт, професоре! — і зник за рогом.
"Звідки він мене знає? — спитав себе Громов. — А втім, — подумав він, — весняного вечора кожна серйозна людина — не інакше як професор..."
Громов зупинився біля спортивного майданчика, відгородженого від вулиці сіткою. Він спочатку не повірив очам. Але сумніву не було: троє дівчаток ганяли футбольного м'яча, забиваючи по черзі голи, й гукали одна одну так: "Гей Елеку!.. Тримай, Елеку!.. Пасуй, Елеку!.. Біжи за м'ячем, Елеку!.."
Професор підійшов до сітки.
— Пробачте, — сказав він, — що втручаюся в гру. (Дівчатка наблизилися до нього.) Чому ви себе так називаєте?
— А ми не гірші за хлопчаків! — відповіла перша Електроничка з короткою стрижкою.
— Нітрохи не гірші, — додала друга Елечка. —Я ось і в футбол, і в хокей, і в регбі граю... Взимку — лижі, басейн, а влітку — легка атлетика. Хіба Електроник не такий?
— Ми їм ще покажемо, хлопчакам! — з викликом кинула третя Еля.
Професор спантеличено похитав головою: дивись-но, які дівчатка! Не хочуть ні в чому відставати...
"Хлопчаки, хлопчаки! — Він піймав себе на тому, що останнім часом думав лише про хлопчаків.