Нескінченні запитання роїлися у нього в голові. Як повестися в цій ситуації, щоб усе було по-чесному й по-справедливому і щоб водночас не образити Маршу, не завдати їй болю? Одне, звичайно, ясно: прийняти її пропозицію він не може. Не може, хоч, коли бути чесним до кінця, вона вабила його, як жінка. Заплющивши очі, він згадував її в своїх обіймах, і згадка та п'янила, мов вино.
Але й Крістіна не йшла йому з думки. За останні кілька днів вони з Крістіною по-справжньому зблизилися. Перше, ніж іти до Марші, він так хотів подзвонити Крістіні! І навіть зараз, у цю мить, ніщо не обрадувало б його так, як зустріч з нею.
"Дивно, – подумав Пітер, – ще тиждень тому ти був вільний птах, а тепер – розриваєшся між двома жінками!"
Гірко посміхаючись, він заплатив за каву й рушив додому.
Проходячи повз "Сейнт-Грегорі", Пітер глянув на годинник. Перша година ночі. В освітленому вестибюлі готелю було ще досить людно, а Сейнт-Чарлз-авеню, якою він ішов, уже наче вимерла – тільки далекий вогник таксі й двоє чи троє перехожих. Він вирішив обійти готель з тилу – так ближче додому. Тут панувала цілковита тиша. Порівнявшись з виїздом із готельного гаража, він зупинився, бо зсередини долинув, наближаючись, звук мотора й вихопилися промені автомобільних фар. За мить пандусом швидко з'їхала низька чорна машина. Перед виїздом на вулицю водій різко загальмував, і машина зупинилася в яскраво освітленому колі. Пітер побачив, що це – "ягуар" і що крило його пом'яте; щось було негаразд і з однією фарою. "Сподіваюсь, ці пошкодження – робота не наших шоферів", – подумав Пітер.
Він перевів погляд на водія – і здивувався: за кермом сидів Огілві! Старший детектив, зустрівшись із ним поглядом, був, здавалось, не менше здивований. За мить машина, зразу набравши швидкість, вилетіла з гаража й помчала вулицею.
"Куди це він зібрався вночі? І чому на "ягуарі", а не на своєму старому "шевроле"?" – подумав Пітер. Але тут-таки вирішив, що у вільний від роботи час службовці готелю мають право робити, що їм заманеться, – і рушив далі.
Незабаром він уже міцно спав у своєму ліжку.
2
На відміну від Пітера Макдермота, Ключник Мілн спав препогано. Після вдалої операції, в результаті якої він мав креслення ключа від Президентського люкса, фортуна повелася з ним не так прихильно. Ви готовлення дублікату мало забрати багато часу, бо знайомства, що їх Ключник зав'язав, прибувши в Новий Орлеан, виявилися ненадійними. Виготовити замовлення погодився кінець кінцем власник маленької слюсарної майстерні на брудній приміській вулиці. Але при цьому він бурчав, що звик робити дублікати з справжніх ключів, а не з паперових, і тому, мовляв, не встигне раніш як на завтра. А потім зажадав за роботу просто фантастичну суму.
Ключник погодився, бо вибору не було. Але яка то мука – чекати, знаючи, що небезпека викриття й арешту зростає з кожною годиною!
Перед сном Ключник якийсь час зважував, чи не здійснити над ранок вилазку в останні два доступні номери – 449, ключ до якого був другим трофеєм, здобутим в аеропорту у вівторок вранці, і 803 – з ключем, що його він одержав у портьє замість свого власного, 830-го. Недовго повагавшись, він вирішив не ризикувати, а цілком зосередитися на головному плані, яким передбачалося вилучення коштовностей у герцогині Кройдонської. В глибині душі Ключник розумів, однак, що рішення це підказане не стільки здоровим глуздом, скільки звичайнісіньким страхом.
Коли він поринув, нарешті, в неспокійний сон, йому приверзлося, що він – у довгому тунелі, і важкі сталеві двері на виході з тунелю поволі стуляються, закриваючи доступ свіжому повітрю й денному світлу. Він хоче побігти, вискочити на волю, поки ще лишається просвіт, але не може зрушити з місця. І от двері стулилися, а він плаче, бо знає, що вони вже ніколи більше не відчиняться…
Ключник прокинувся в темряві, здригаючись усім тілом. Обличчя його було мокре від сліз.
3
Вже понад сімдесят миль відділяло Огілві від Нового Орлеана, а він усе ще не міг отямитися від переляку, викликаного несподіваною появою Пітера Макдермота. Коли старший детектив побачив Пітера, в нього буквально потьмарилося в очах, і вже ні про що інше він не міг думати, механічно ведучи "ягуар" вулицями міста, потім дамбою понад Поншартреном і далі на північ – п'ятдесят дев'ятим шосе.
Раз у раз зиркаючи в дзеркало, він стежив за кожною парою фар, що з'являлися з тилу, готовий почути сирену, побачити погоню. А перед кожним закрутом шосе він весь напружувався: чи не доведеться зараз гальмувати перед поліційним заслоном?
Спочатку він вирішив, що поява Пітера Макдермота пояснюється не чим іншим, як бажанням зафіксувати його від'їзд, щоб потім виказати його поліції. Старший детектив сушив голову над тим, як Макдермот довідався про його план. Та якось, очевидно, довідався, і тепер він, Огілві, вскочив у пастку.
Лише над ранок, коли передсвітанкова імла згустилася над порожнім шосе і над довколишніми полями, Огілві вперше спало на думку: а що як Макдермотова поява – просто випадковість?
Справді-бо: якби Макдермот щось замислив, то "ягуара" давно б наздогнали або зупинили, перекривши шлях. А що цього не сталося, то, виходить, Макдермот опинився біля гаража випадково. Так, іншого пояснення тут бути не може! Гладунові відлягло від серця, і він зовсім повеселішав, згадавши про двадцять п'ять тисяч доларів, про багатство, яке чекало на нього в кінці шляху.
За Мейконом – невеличким містом у штаті Міссісіпі, Огілві зауважив, що починає розвиднятися. Він зупинив машину, подивився на карту і, проїхавши трохи далі, звернув з магістрального шосе на вузький шлях.
Незабаром бруківка кінчилася; тепер це був вибоїстий, порослий травою путівець. Швидко світало. Вийшовши з машини, Огілві оглядівся.
Місцевість була пустельна: жодної будови, лише де-не-де – ріденькі гайки. До найближчої магістралі звідси – миля з гаком. Гайок попереду був трохи густіший за інші. Пройшовши до нього пішки, Огілві пересвідчився, що далі дороги нема.
Задоволено мугикнувши, гладун повернувся до "ягуара" й повільно в'їхав між дерев. Потім кілька разів обійшов гайок. Дерева надійно маскували машину; видно її було тільки зблизька. Відчинивши задні дверцята, Огілві вмостився на сидінні й заснув.
4
Журнал "Тайм", чиї співробітники мають тонкий нюх на сенсації й часто розкопують їх у ранкових газетах, зацікавився конфліктом з расовою підкладкою в готелі "Сейнт-Грегорі". Місцевий кореспондент "Тайма" – репортер новоорлеанської "Стейтс-айтем" – дістав завдання зайнятися цією справою й скласти досьє на всі обставини, що їй передували, приділяючи особливу увагу місцевому колориту. Завідуючому х'юстонським корпунктом "Тайма" подзвонили звечора, відразу після того, як ранкове видання "Геральд трібюн" з повідомленням про інцидент вийшло в Нью-Йорку. Він прилетів у Новий Орлеан першим рейсом.
Тепер обидва журналісти сиділи, замкнувшись із старшим розсильним Гербі Чендлером, у комірчині на першому поверсі. Комірчина ця, що мала гучну назву "кімната преси", вміщувала письмовий стіл, телефон і вішалку. Завідуючому х'юстонським корпунктом, як особі найповажніший, було запропоновано єдиний стілець.
Чендлер, добре обізнаний із щедрістю "Тайма" до тих, хто полегшує роботу його кореспондентів, доповідав про те, що йому вдалося вивідати.
– Я з'ясував, як дантисти засідатимуть. Блоха не проскочить! Старшому офіціантові вони сказали, що не пускатимуть нікого стороннього, навіть своїх дружин, і на дверях поставлять двох своїх делегатів, щоб ті перевіряли кожне прізвище за списком. Перед початком засідання всім службовцям готелю звелять покинути приміщення, а двері замкнуть на ключ.
Завідуючий корпунктом Каратон – енергійний хлопець з армійською зачіскою – кивнув головою. Він уже розмовляв з доктором Інгремом, і старший розсильний тільки підтверджував те, що він почув від голови з'їзду.
– Так, ми проведемо екстрені загальні збори, – сказав доктор Інгрем. – Але наш виконавчий комітет ухвалив проводити їх за закритими дверима. Як на мене, синку, я б радо впустив і вас, і кого завгодно. Але дехто з моїх колег має на це свій погляд. Вони вважають, що делегати говоритимуть відвертіше, коли знатимуть, що в залі немає представників преси. Отож вам доведеться тим часом де-небудь позагоряти.
Каратон, який зовсім не мав наміру десь "загоряти", чемно подякував докторові Інгрему. Маючи підкупленого союзника в особі Гербі Чендлера, він вирішив, що застосує старий перевірений трюк – проникне в зал засідань, перевдягнувшись коридорним. Але останнє повідомлення Чендлера перекреслювало цей план: треба було вигадати щось інше.
– Приміщення, де вони засідатимуть, – велике? – спитав Каратон.
– Атож, сер, – кивнув Чендлер. – Дофінів зал – на триста місць. І делегатів буде душ триста.
Представник "Тайма" замислився. Рішення будь-яких зборів за участю трьохсот чоловік перестануть бути таємницею, скоро ці збори закінчаться. Коли делегати почнуть розходитися, він може змішатися з натовпом і, удаючи з себе їхнього колегу, вивідати все, що треба. Але в такий спосіб він не зможе подати живих подробиць – репортажеві бракуватиме отієї атмосфери автентичності, якою так пишається "Тайм" і яку полюбляють його читачі.
– А в цьому вашому залі є балкон?
– Є. Невеличкий. Але вони не забули про нього. Я перевіряв. На ньому посадять кількох делегатів. І, до речі, на час засідання всі мікрофони будуть вимкнуті.
– Хай їм грець! – вибухнув новоорлеанський репортер. – Кого вони так бояться? Саботажників?
Каратон промовив, міркуючи вголос:
– Дехто з них не від того, щоб виступити, але не хоче публічного розголосу. В таких питаннях, як расова дискримінація, люди, що за фахом своїм мають справу з широкою клієнтурою, воліють утримуватись від публічних заяв. Але ці лікарі скочили на слизьке. Тепер їм хоч-не-хоч доведеться визначити свою позицію: або піти на радикальний захід – бойкот готелю, – або спустити цю справу на гальмах, обмежившись якою-небудь пустопорожньою декларацією. Ситуація, я б сказав, унікальна! – Каратон подумав, що і репортаж може вийти куди цікавіший, ніж здавалося спочатку; треба, отже, будь-що проникнути в зал засідань.