І додав невесело: – Нас зустрічатиме ціла комісія. Ваш брат все знає.
– Я впевнений, що зможу його переконати, – сказав Ґордон. Але у глибині душі його мучила зростаюча тривога. Все залежало від однієї людини, від того, наскільки правильно Ґордон його оцінив.
Всі ці дні та години стрімкого польоту через Імперію Ґордона мучили сумніви. Він мало спав і майже не їв.
Він повинен переконати Джал Арна! Коли останнього зрадника буде знищено, Імперія буде готова відбити напад Хмари і він, Джон Ґордон, виконавши свій обов'язок, зможе повернутися на Землю та обмінятися тілами зі справжнім Зарт Арном. А той повернеться сюди, щоб захищати Імперію.
Але Ґордон відчував душевне сум'яття щоразу, коли думав про цей зворотний обмін. Бо того дня, коли він повернеться у своє тіло і свій час, він назавжди втратить Ліанну…
Вона увійшла на місток в той момент, коли він думав про неї, стала поруч, і її тонкі пальці стиснули його руку.
– Ваш брат повірить вам, Зарте. Я знаю, що він повірить.
– Без доказів – ні, – пробурмотів Ґордон. – А підтвердити мою історію може лише одна людина. Все залежить від того, чи дізнався він про смерть Корбуло і чи не втік.
Його болісна невпевненість ще більше зросла, коли п'ять кораблів пішли на посадку.
У столиці була ніч. Світло двох місяців вигравало на схилах Кришталевих гір і срібній морській гладі. Міські вежі гордовито тягнулися до зірок.
Ескадрилья приземлилася у доках космопорту. Новоприбулих зустрів загін озброєних солдатів на чолі з двома офіцерами. До Ґордона наблизився Орт Бодмер. Худорляве обличчя верховного радника зображало глибоку тривогу.
– Яке сумне повернення, ваша високосте, – тихо вимовив він. – Дай вам Бог довести свою невинність!
– Чи зберіг Джал Арн все, що сталося у таємниці? – швидко запитав Ґордон. Орт Бодмер кивнув.
– Його величність чекає вашого повернення. Ми негайно вирушаємо до палацу. Але я повинен попередити, що солдатам наказано стріляти при найменшій спробі опору.
їх швидко обшукали і, не знайшовши зброї, повели до станції підземки. Крім варти, яка зайшла у вагони разом з ними, інших людей у космопорті не було.
Коли їх ніс вагон підземки, оточуюча дійсність знову видалася Ґордону сном. Як багато сталося за такий короткий термін! Розум не може витримати цього! І лише тепла рука Ліанни повернула йому відчуття реальності.
Опинившись у палаці, вони піднялися порожніми коридорами до того ж приміщення, де Ґордон вперше побачив Арн Аббаса. На імператорському троні сидів тепер Джал Арн. Красиве обличчя його було смертельно втомленим, коли він поглянув на Ґордона, Ліанну та двох капітанів.
– Нехай конвой залишиться зовні. І ви, Бодмер, – безпристрасно наказав він.
– Полонені беззбройні, але… – завагався сановник.
– Виконуйте! – розлютився Джал Арн. – Не хвилюйтеся. У мене є чим захиститися. Нічого боятися, щоб мій рідний брат зміг вбити і мене.
Верховний радник, обидва капітани і охорона вийшли за двері.
Ґордон ступив вперед і запитав зі стриманою люттю:
– І це називається правосуддям? Засудити людину, не давши їй слова?
– Але Корбуло бачив, як ти вбив батька! – Джал Арн встав. – А тепер ти вбив і його!
– Це не так! – спокійно сказала Ліанна. – Вислухайте Зарта, імператоре.
– Я не засуджую вас, Ліанно, – помовчавши, сказав Джал Арн. – Ви кохаєте його і, природно, вірите. Але він, мій учений брат, якого я любив і який, як з'ясувалося, весь час прагнув до влади…
– Замовкни! – крикнув Ґордон. – Ти даси мені сказати?
– Я і так знаю, що ти скажеш, – відрізав Джал Арн. – Гірон повідомив, що ти звинуватив Корбуло у зраді, щоб приховати свої власні чорні злочини.
– Я можу довести все, якщо ти мене вислухаєш, – заявив Ґордон.
– А який доказ ти можеш надати? – заперечив імператор. – Які докази зможуть переважити твою втечу, свідоцтво покійного адмірала, таємні послання Шорр Кана?
Ґордон знав, що ситуація критична. Він повинен встояти або загинути.
Він почав говорити. Розповів про підступне сприяння Корбуло їх втечі, про те, як точно все було розраховано, щоб збігтися у часі з убивством Арн Аббаса.
– Так було зроблено, щоб всі вирішили, ніби це я вбив і потім зник, – наполягав він. – Корбуло сам убив батька, а потім звинуватив мене, прекрасно знаючи, що мене немає і що я не зможу заперечити його звинувачення!
Ґордон квапливо розповів, як сіріанський капітан насильно відвіз їх з Ліанною до Хмари і як йому вдалося переконати Шорр Кана відпустити їх на Землю, удавши, що він готовий приєднатися до Ліґи. Він промовчав про єдине – хитрість була заснована на тому, що він не справжній Зарт Арн. Цього говорити не можна було.
Ґордон закінчив свою короткий розповідь, але все ще бачив похмуру недовіру на обличчі Джал Арна.
– Все це надто фантастично! І немає ніяких доказів, крім твоїх слів і слів дівчини, закоханої в тебе. Ти говорив, що можеш довести свою історію?
– Можу, якщо мені дозволять, – серйозно відповів Ґордон. І швидко продовжував: – Джал, у змові брав участь не тільки Корбуло. Шорр Канн стверджував, що змовників біля двадцяти, проте нікого не назвав. Але одного я знаю. Це Терн Ельдред, капітан корабля, який відвіз нас до Хмари. Думаю, він підтвердить мої слова.
Джал Арн насупився, потім торкнувся кнопки на столі.
– Штаб флоту? Говорить імператор. У вас є капітан на ім'я Терн Ельдред? З'ясуйте, чи він у Трооні. Якщо це так, то пришліть його негайно під вартою.
Ґордон чекав. Що як сіріанин почув про останні події і встиг сховатися… Чіткий голос з динаміків відповів:
– Терн Ельдреда знайдено. Його крейсер щойно повернувся з патрулювання. Зараз він буде у вас.
За півгодини двері відчинилися, і увійшов Терн Ельдред. На його засмаглому зеленуватому обличчі було легке здивування. Та ось він побачив Ґордона і Ліанну.
– Зарт Арн! – Він потягнувся рукою до поясу, мабуть, забувши, що зброю вилучено на вході.
– Здивовані? – посміхнувся Ґордон. – Думали, ми все ще у Хмарі?
До Терн Ельдреда повернулося самовладання. Він дивився на Ґордона з удаваним здивуванням.
– Зарт стверджує, що ви доставили їх на Талларну силою, – уривчасто заговорив Джал Арн. – Він звинувачує вас у змові та зраді Імперії.
На обличчі зрадника з'явилося відмінно розігране обурення.
– Це брехня! Я не бачив принца і принцесу зі Свята Місяців!
Джал Арн допитливо подивився на Ґордона.
– Ти казав, що зможеш довести свою історію, Зарт. Поки що ми маємо тільки твої слова проти його слів.
– А я? – палко втрутилася Ліанна. – Хіба свідчення принцеси Фомальгаута вже нічого не значать?
Імператор знову насупився.
– Ви закохані у нього, Ліанно, і не можете бути неупередженою.
Ґордон, зрозуміло, і не очікував від сіріанина чогось іншого. Але він розраховував на свою оцінку характеру цієї людини, щоб домогтися від нього правди. Тепер настав вирішальний момент. Ґордон ступив уперед. Стримуючи свій гнів, він повільно заговорив:
– Терн Ельдред, ваша гра програна. Корбуло убитий, і вся змова Шорр Кана на межі розкриття. У вас немає шансів приховати свою провину, а якщо її викриють, то це означатиме смерть для вас.
Сіріанин хотів заперечити, але Ґордон продовжував:
– Я знаю, про що ви думаєте. Ви вважаєте, що, продовжуючи наполягати на запереченні своєї провини, ви зможете перемогти мене і що це тепер єдиний для вас шанс врятуватися. Але все марно, Терн Ельдред. І ось чому. Коли "Маркаб" віз нас до Хмари, на борту була вся команда. Зрозуміло, люди підкуплені і будуть спочатку все заперечувати. Але якщо їх допитати, то врешті-решт хоча б один зізнається, щоб врятувати свою шкуру!
В очах зрадника промайнув сумнів, але він гнівно захитав головою.
– Це нісенітниці, принце! Можете їх допитувати скільки завгодно. Ніхто не зізнається у тому, чого не було. Ґордон продовжував атаку, голос його задзвенів:
– Терн Ельдред, ваш блеф не пройде! Ви прекрасно знаєте, що хоча б один заговорить! І тоді ви загинули. У вас єдиний шлях до порятунку. Перекладіть відповідальність на інших, на вищих чиновників і офіцерів, які інтригували з Шорр Каном! Дайте нам їх імена, і вас відпустять!
– Я не погоджуся на такі умови! – гаряче втрутився Джал Арн. – Відпустити зрадника? Нізащо! Ґордон різко повернувся до нього.
– Джал, зрозуміло, він заслуговує на смерть. Але що для тебе важливіше: покарати цього негідника чи врятувати Імперію?
На мить Джал Арн насупився, але, помовчавши, відповів:
– Добре, я обіцяю його відпустити, якщо він зізнається і назве спільників.
– Терн Ельдред, це останній шанс! Зараз або ніколи!
Він бачив нерішучість в очах Терн Ельдреда. Він грав на тому, що цей офіцер був жорстким реалістом, самолюбивим, честолюбним і думав тільки про себе.
І Ґордон виграв. Поставлений перед неминучим викриттям і побачивши лазівку, у якій він може сховатися, Терн Ельдред здався.
– Імператор дав мені слово, запам'ятайте!
– То це правда?! – вигукнув Джал Арн. – Але я дотримаюся слова. Я дам вам свободу, якщо ви назвете своїх спільників і ми зможемо перевірити ваші слова.
Терн Ельдред сильно зблід, але спробував посміхнутися.
– Я знаю, що потрапив у пастку. Але будь я проклятий, якщо піду на смерть заради Шорр Кана. Він сам ніколи не зробив би цього для мене! Він звернувся до Джал Арна:
– Так, імператор, принц сказав правду. Адмірал Корбуло очолював групу сановників, які зрадили Імперії. Він убив Арн Аббаса і наказав мені відвезти Зарт Арна і Ліанну, щоб вина впала на них. Все, що говорив принц, – чиста правда.
В очах Ґордона все попливло. Ці слова звільнили його від нестерпного напруження останніх днів. Потім він відчув теплі руки Ліанни, почув її голос… Поруч стояли Хелл Беррел і Валь Марланн, вони плескали його по спині.
– Зарте, я знала, що ви виправдаєтеся! Я знала, Зарте!
До Ґордона наблизився Джал Арн, блідий, як смерть. Голос його був хрипким:
– Чи пробачиш ти мені коли-небудь, Зарте? Господи! Чи міг я знати? Але я собі ніколи не пробачу!..
– Заспокойся, Джале, – пробурмотів Ґордон. – Хіба ти винен, що все було так хитро влаштовано?..
– Вся Імперія повинна дізнатися про це! – вигукнув Джал Арн. Він обернувся до Терн Ельдреда: – Перш за все імена змовників!
Терн Ельдред схилився над столом і почав писати. За кілька хвилин він мовчки простягнув листок Джал Арну.
– Ви будете під арештом, доки ваші свідчення не перевірять, – суворо сказав той, викликаючи охорону.