Втомившись, задрімав і прокинувся вже на світанку.
У світлі мідного сонця жовті джунглі здавалися оманливо мирними. Але і тюремники, і бранці знали тепер, які страхіття ховаються у цих золотих хащах.
Протягом дня Ґордон продовжував завзяті спроби позбавитися від своїх уз, користуючись кожною нагодою, коли охоронець не дивився у його бік. Ліанна прошепотіла:
– Ви сподіваєтеся звільнитися?
– До ночі я зможу перетерти його, – відповів він.
– А потім? Яка від цього користь? Ми не зможемо втекти до лісу.
– Ні, але ми викличемо допомогу. Я знаю спосіб.
Настав вечір. Дерк Ундіс віддавав уривчасті накази:
– По двоє на кожний випромінювач. Готуйтеся відганяти чудовиськ. Генератори працюватимуть всю ніч.
Для Ґордона це була хороша звістка. Вона полегшувала виконання його ненадійного плану. Він відчував, що щільна пластмаса перетерта вже наполовину; але вона все ще залишалася дуже міцною.
Генератори задзижчали, і стривоженим хмарникам не довелося довго чекати атаки. З осяяної туманністю хащі знову долинули люті крики.
– Готуйтеся, вони можуть з'явитися щохвилини! – крикнув Дерк Ундіс.
Із заростей з гортанними криками нестримною лавиною викотилася гумова зграя. Її зустрів концентрований удар випромінювання.
– Вони відступають! – вигукнув Дерк Ундіс.
– Але не вмирають! – заперечив хтось. – Вони тануть і витікають у кущі!
Ґордон зрозумів, що час настав. Генератори включені, всі хмарники зайняті обороною. Він напружив м'язи, сподіваючись розірвати ремінь, але не розрахував його міцності. Еластична пластмаса трималася. Він напружився знову, з усією силою, на яку був здатний. На цей раз пластик лопнув. Він поспішно розплутав інші ремені, скочив і звільнив Ліанну. Потім кинувся з каюти до рубки зв'язку.
Подайте знак, якщо хмарники повернуться. – попросив він. – Я спробую включити передавач.
– Чи зумієте ви зв'язатися з Трооном? – запитала дівчина.
– Ні, але я зіб'ю настройку. Будь-який сигнал відразу приверне увагу до цієї планети.
У напівтемряві рубки Ґордон навпомацки знайшов рубильники, які минулого разу включав оператор. Але передавач був мертвий. Ні звуку, ні іскри у вакуум-лампах. Гірке розчарування охопило його. Спроба звільнитися знову закінчилася повним провалом.
Жахливий світ
Зовні бушувала битва. Ґордон змусив себе заспокоїтися, перевірив рубильники. Один не був замкнутий! Коли Ґордон увімкнув його, пролунало дзижчання, у лампах засвітилися нитки накалювання.– Генератори зупиняються! Випромінювачі втрачають потужність! – закричав хтось із хмарників.
– Зарт, ви берете так багато енергії від генераторів, що випромінювачі гаснуть, – застерегла Ліанна. – Зараз вони прийдуть подивитися, що трапилося.
– Мені потрібно ще кілька секунд, – відповів він, напружено схиляючись над панеллю з верньєрами.
Він знав, що не зможе дати ніякого осмисленого сигналу. Але якщо вдасться послати хоч якийсь сигнал, то сам факт передачі з безлюдної планети, неминуче приверне увагу імперських крейсерів, які обшукували цей сектор. Ґордон гарячково крутив верньєри. Апарат то оживав, то затихав під його недосвідченими руками.
– Ці тварюки знову атакують! – кричав зовні Дерк Ундіс. – Лінн, подивіться, що там з генераторами! Швидше!
Шум битви наближався. Застережливий вигук Ліанни змусив Ґордона обернутися. У дверях стереорубки стояв блідий, розпатланий Лінн Кайл. Хмарник вихопив пістолет:
– Тисяча чортів! Я так і думав… Ґордон кинувся на нього, і вони попадали на підлогу. Потім крізь шум він почув жахливий крик Ліанни і раптом побачив страшні фігури, які вломилися у коридор.
Гумові агресори! Породження божевільного світу прорвалися до корабля крізь ослаблену оборону!
Потужні лапи підняли у повітря дівчину. Порожні обличчя, палаючі очі були зовсім близько. Ґордон дико закричав, відкинув Лінн Кайла і спробував встати. Але не зміг. Його вже придавила м'яка маса, у тіло вчепилися руки, гнучкі, як щупальця восьминога. Лінн Кайл встиг спустити курок, і один з нападників перетворився на повзучий слиз. Але інші відразу навалилися на хмарника.
Коридорами прокотився грім пострілів. Їх перекрив голос Дерк Ундіса:
– Очистити корабель! Тримати двері, поки ми не налагодимо випромінювачі! Ворушіться!
Ґордон відчайдушно чинив опір, але могутні руки відірвали його від підлоги. Гумові полчища відступали з розбитого корабля, несучи з собою трьох людей. Ґордон з жахом зрозумів, що це він, позбавивши хмарників захисту, щоб послати свій відчайдушний сигнал, накликав на Ліанну страшне випробування.
– Дерк, нас схопили! – закричав Лінн Кайл, і Ґордон почув у відповідь крик жаху. Гуркотіли постріли, їм відповідали люті крики. Викрадачі легко несли бранців крізь високі зарості. Вся гумова орда відступила у гущавину до того, як Дерк Ундіс і його люди знову увімкнули випромінювачі.
Ґордон смутно розрізняв огидних тварюк, які з мавпячою спритністю долали непрохідні нетрі. Холодна заграва туманності час від часу висвічувала бліді обличчя Ліанни та офіцера.
За кілька хвилин біг викрадачів ще більш прискорився. Ліс став рідшим, за деревами миготіли скелясті схили. Шлях гумових орд пролягав глибокою кам'янистою ущелиною. Тут було ще страшніше, ніж у заростях. Кручі слабо світилися, і це не було відображенням небесного сяйва.
"Радіоактивність, – зрозумів Ґордон. – Ось звідки взялися ці пекельні створення".
Скелі озвалися огидними криками. Ущелина була заповнена гумовими чудовиськами. Вони вітали одноплемінників гучними гортанними вигуками.
Потім Ґордон усвідомив, що стоїть поруч зі смертельно блідою Ліанною. Їх обох міцно тримали.
– Ліанно, ви не поранені?
– Ні, Зарте! Але що вони з нами зроблять?
– Не знаю! – простогнав він. Натовп людиноподібних страховиськ оточив Лінн Кайла, сильні руки зривали з нього одяг. До неба піднісся схвальний рев. Гумові істоти, сидячи навпочіпки, стукали долонями по землі, ритмічно, як у барабан.
Лінн Кайл запекло відбивався, але його підняли і понесли. Натовп розступився, даючи дорогу. І тоді Ґордон побачив, куди несуть хмарника.
У глибині ущелини, оточеної радіоактивними скелями, лежало кругле озеро діаметром метрів двадцять. На його поверхні грали відблиски. Але це була не вода.
У змішаному світлі неба і скель там здіймалася і спадала величезна маса живого рухливого слизу!
– Що це? – скрикнула Ліанна, майже втрачаючи свідомість.
Ґордон побачив, що від краю в'язкої маси тягнуться довгі хробакоподібні відростки, на кінцях яких ворушаться мініатюрні гумові чоловічки! Один з них у нього на очах відокремився і невпевнено пішов.
"Господи! – подумав Ґордон. – Вони народжуються з цієї штуки!"
Гортанні крики і барабанний дріб прорізав відчайдушний крик Лінн Кайла. Гумові люди з розмаху жбурнули його у рухому протоплазму. Хмарник знову страшно скрикнув. У Ґордона померкло в очах. За мить тіло Лінн Кайла поглинула жадібна в'язка рідина.
– Не дивіться туди, Ліанно! – крикнув Ґордон. Гумові руки з усіх боків тяглися до нього, рвали одяг. Він що було сили сіпнувся ьа марно.
У цих лапах він був просто дитиною. Нічого не бачачи, він почув тихий, здавлений крик Ліанни…
Грім атомних рушниць заглушив інші звуки. Напівтемряву розігнали сліпучі розриви куль. Гумові істоти падали, втрачали форму, текли повзучим слизом до свого озера.
– Дерк Ундіс! – вигукнув Ґордон, розрізнивши у групі озброєних хмарників вузьке обличчя командира "Дендри".
– Взяти Зарт Арна і дівчину, мерщій! – скомандував той. – І назад, до корабля!
Ґордон на мить захопився своїм тюремщиком. Дерк Ундіс отримав від Шорр Кана наказ доставити їх до Хмари. Він виконає наказ або загине.
Кругом шаленів хаос. Гриміли постріли, лопалися атомні кулі. Ґордон вирвався з рук, які його тримали, і кинувся до Ліанни. Гумові чудовиська металися та дико кричали, приголомшені зухвалим нальотом. Нарешті, відбивши бранців, Дерк Ундіс і його люди поспішили з ущелини.
– Вони переслідують нас! – крикнув хтось поруч з Ґордоном. У заростях позаду них лунали знайомі гортанні крики. Очевидно, гумові загарбники схаменулися і пустилися навздогін, не бажаючи відмовлятися від законної здобичі. Користуючись перевагою у швидкості, вони заходили з флангів. Коли до розбитого зорельота залишалося ще півдороги, зарості попереду озвалися лютим кличем, а потім з усіх боків полізли гумові люди.
– В атаку! – скрикнув Дерк Ундіс, піднявши пістолет. – Хай живе вождь!
Відчайдушна спроба не мала шансів– і він, і Ґордон розуміли це – з дюжиною атомних рушниць не пробитися крізь незліченні полчища.
Атака захлинулася. Гумові напирали. Ґордон, закривши собою Ліанну, люто відбивався виламаним у лісі кийком. Він сподівався зберегти сили для останнього удару, щоб Ліанну не забрали живою до жахливого озера…
Раптом на поле битви впала тінь. Щось велике і чорне швидко спускалося з палаючого неба.
– Корабель! – закричав хтось із хмарників, – Корабель Ліґи!
Крейсер-"привид" з гербом Хмари на борту, ламаючи дерева, опустився у ліс. Люки відкрилися, звідти вистрибували солдати з атомними рушницями і тут же вступали у бій.
Ряди гумових здригнулися. Ґордон опустив непотрібний більше кийок, обернувся. Ліанна непритомна лежала на землі. Він схилився над нею.
– Салют, Хелл! – привітав Дерк Ундіс кремезного, коротко обстриженого ватажка рятівників. – Ви з'явилися у найпотрібніший момент!
– Схоже на те, – відповів той, з огидою дивлячись на в'язку протоплазму, яка відповзала з поля боя. – Що за чорти на вас напали?
– Виплодок цієї радіоактивної планети, – пояснив Дерк Ундіс. – Ймовірно, тут колись була колонія. Люди мутували. Тепер вони народжуються з озера протоплазми і повертаються туди після смерті, щоб народитися заново. – Він помовчав, – Це обговоримо опісля. Головне – забратися звідси швидше. Думаю, імперські ескадрильї обшукують зараз весь район на захід від туманності.
– Саме так, – кивнув Хелл Бонн. – Шорр Кон велів доставити Зарт Арна і дівчину до Хмари негайно. Ми підемо через туманність на схід, а потім звернемо на південь вздовж її краю.
Тим часом Ґордон привів Ліанну до тями. Вона з подивом дивилася на величезний корабель і озброєних хмарників.
– Зарт, що трапилося? Це означає…
– Це означає, що ми повертаємося до Хмари, до Шорр Кана, – хрипко відповів він.