Дік сказав, що там живе найманий робітник,— він знав це з плану. Але виявилося, що це набагато ближче до будинку Клаттерів, ніж він гадав. Потім світло згасло... Містере Дьюї, коли ви казали про свідка, то мали на увазі того робітника?
— Ні. Він нічого не чув. Але його дружина доглядала хвору дитину. Він каже, що вони цілу ніч раз у раз вставали до неї.
— Хвору дитину, он як. Тепер зрозуміло. Бо поки ми там сиділи, світло знову засвітилось і згасло. І тоді я по-справжньому почав пускати бульки. Сказав Дікові, щоб він на мене не розраховував. Коли думає щось робити, нехай робить сам. Він увімкнув мотор і повернув назад. "Хвалити бога",— подумав я. Я завжди вірю своїм передчуттям, вони не раз мене рятували. Та десь посередині тієї алеї Дік спинив машину. Він був лютий як чорт. Я догадувався, про що він думає. Ось він, мовляв, надибав такий ласий шмат, уже приїхали, все, а тепер цей поганець злякався. Він сказав: "Ти, може, гадаєш, що в мене кишка тонка зробити все самому? А дзуськи, я таки покажу тобі, в кого вона тонка!.." У машині в нас була пляшка. Ми ковтнули з неї, і я сказав: "Гаразд, Діку, я з тобою". Ми знову повернули до будинку й спинилися там, де перше. В затінку дерев. Дік надягнув рукавички. Свої я надягнув раніше. Він узяв ножа й ліхтарика, я — рушницю. При місячному світлі будинок здавався величезним. І наче порожнім. Я ще, пригадую, подумав: от добре, якби нікого не було вдома...
— Але ж собаку ви бачили? спитав Дьюї.
— Ні.
— У Клаттерів був старий собака, що боявся рушниці, Ми ніяк не могли збагнути, чому він не загавкав. Хіба що побачив зброю і втік.
— Ні, я не бачив нікого й нічого. Тому й не повірив, коли ви сказали про очевидця.
— Не про очевидця. Про свідка. Про людину, чиї свідчення пов'язують вас і Гікока з цією справою.
A-а, он воно що... То це ви про нього. А Дік усе казав, що він побоїться. Ха!
Данц, не бажаючи ухилятись, нагадав йому:
— Отже, Гікок узяв ножа, а ви — рушницю. Як ви потрапили в будинок?
— Двері були незамкнені. Бічні двері. Через них ми зайшли до кабінету містера Клаттера. Постояли трохи в темряві, прислухаючись. Але чули тільки вітер. Він був зовсім легенький і ворушив листя на деревах, ото воно й шелестіло. На вікні були жалюзі, але вони пропускали місячне світло. Я поправив їх, і Дік увімкнув ліхтарик. Ми побачили письмовий стіл. Сейф мав бути просто за столом, у стіні, але ми не могли його знайти. Стіна була обшита панелями, на ній висіли книжкові полиці, карти. На одній полиці я побачив розкішний бінокль і вирішив, що, як будемо йти звідти, я його заберу.
— І забрали? — спитав Дьюї, бо про те, що зник бінокль, мови не було.
Сміт кивнув головою.
— Ми продали його в Мексіці.
— Пробачте, що перебив. Прошу, далі.
— Так от, коли ми не, знайшли сейфа, Дік загасив ліхтарик, ми в темряві вийшли з кабінету й потрапили у вітальню. Дік цитькав на мене, щоб я ступав тихіше. А сам теж гупав незгірш. За кожним кроком аж гуло. Ми вийшли в передпокій, там були ще якісь двері, і Дік, пригадавши план, сказав, що то спальня. Він засвітив ліхтарик і відчинив двері.
"Що тобі, люба?" — почувся чоловічий голос. Перед тим містер Клаттер уже спав і тепер розгублено блимав очима. "Люба, це ти?" — спитав він.
"Ви містер Клаттер?" — мовив Дік.
Містер Клаттер уже отямився. Він сів на ліжку й запитав: "Хто це? Чого вам треба?" А Дік чемненько так, наче ми з ним два торговельні агенти, каже йому; "Ми хотіли б поговорити з вами, хазяїне. У кабінеті, коли ваша ласка".
Містер Клаттер босий, у самій піжамі, пішов за нами до кабінету, і ми ввімкнули світло.
"Ну, а тепер, хазяїне,— каже Дік,— покажіть, де ваш сейф. Це все, що нам од вас потрібно".
"Який сейф? — спитав містер Клаттер.— У мене нема ніякого сейфа".
Я одразу зрозумів, що він каже правду. Таке вже було у нього обличчя. Відчувалося, що він ніколи не бреше. Але Дік закричав: "Ану не крути, сучий сину! Я ж добре знаю, що в тебе є сейф!"
Мені здалося, що ніхто ще ніколи не розмовляв з містером Клаттером таким тоном. Але він подивився Дікові просто у вічі й дуже лагідно відказав, що, на жаль, сейфа у нього справді нема. Дік ляснув його ножем по грудях і звелів: "Зараз же показуй, де сейф, а то буде тобі не такий жаль!"
Містер Клаттер, звісно, перелякався, це було видно, але голос його звучав так само лагідно й рівно. І він так само твердив, що сейфа у нього немає.
Тим часом я вимкнув телефон. Той, що в кабінеті. Просто обірвав проводи. Тоді спитав містера Клаттера, чи є в домі ще телефони. Він сказав, що є в кухні. Я взяв ліхтарик і подався до кухні — вона в них у протилежному кінці будинку. Знайшов телефон, зняв трубку й кусачками перерізав проводи. А кати вертався, почув якийсь звук. Щось наче рипнуло нагорі. Я спинився перед сходами на другий поверх. Було темно, а присвітити ліхтариком я побоявся. І все ж знав напевне, що там хтось є. На площадці сходів, проти вікна. Якась темна постать. Потім вона зникла...
Дьюї подумав, що то була Ненсі. Після того, як її золотий годинник знайшли в туфлі, Дьюї не раз висловлював припущення, що дівчина прокинулась, почула внизу шум і, побоюючись злодіїв, завбачливо сховала годинник — свою найбільшу коштовність.
— Зрештою, звідки було знати, чи не чатує там хто з рушницею. Та Дік мене й слухати не схотів — так захопився своєю роллю залізного верховоди. Він усе попихав містером Клаттером. Привів його назад до спальні й тепер лічив гроші в його гамані. Там було щось доларів із тридцять. Дік жбурнув гаман на ліжко й сказав: "У цьому домі є більші гроші. Щоб у такого багатія їх не було! Он який у тебе маєток!"
Містер Клаттер відказав, що готівки в домі більше нема, бо всі справи він веде з допомогою чеків. І запропонував виписати нам чек. Тут Дік немов сказився.
"Та ти нас за дурнів маєш, чи що?!" — гримнув він.
Я відчував, що він от-от дасть волю рукам, і сказав: "Слухай, Діку. Там нагорі хтось прокинувся".
Містер Клаттер пояснив, що нагорі тільки його дружина, син і дочка. Дік захотів знати, чи є гроші у його дружини, і містер Клаттер сказав, що коли й є, то дуже мало — може, яких кілька доларів. Тоді став просити, ну просто слізно благав, щоб ми її не турбували, бо вона, мовляв, дуже немічна й віддавна хворіє. Але Дік затявся: нагору — і край. І звелів, щоб містер Клаттер ішов перший.
Перед сходами містер Клаттер увімкнув нагорі світло і, коли ми стали підніматися, сказав:
"Ну навіщо вам це потрібно, хлопці? Я не зробив вам нічого лихого, та й взагалі ніколи в житті вас не бачив".
Тут Дік знову як гримне на нього:
"Ану заткнися! Коли нам буде потрібно, щоб ти говорив, ми тобі скажемо!"
У передпокої нагорі нікого не було, двері стояли позачинені. Містер Клаттер показав нам, де кімнати сина й дочки, тоді відчинив двері до жінчиної спальні. Він засвітив нічник біля ліжка й сказав:
"Не тривожся, голубонько. Тобі нема чого боятися. Просто цим людям потрібні гроші".
Вона була така худенька, тендітна жінка в довгій білій нічній сорочці. І тільки-но розплющила очі, відразу ж почала плакати. Тоді сказала чоловікові:
"Любий, у мене немає грошей".
Він заспокійливо гладив її по руці:
"Ну-ну, не плач, голубонько. Не треба боятися. Я віддав їм ті гроші, що в мене були, але їм треба ще. Вони гадають, що у нас в домі є сейф. А я їм сказав, що немає".
Дік заніс руку, наче хотів ударити його по обличчю, і сказав:
"Хіба я не звелів тобі заткнутися?"
Тут озвалася місіс Клаттер:
"Мій чоловік каже щиру правду. У нас немає ніякого сейфа".
Та Дік не вгавав:
"А я певен, що є! І поки не знайду його, нікуди звідси не піду. Так і знайте".
Потім він спитав місіс Клаттер, де її гаманець. Гаманець лежав у шухлядці в столі. Дік вивернув його назовні. Там були якісь дрібні монети та ще долар чи два. Я зробив йому знак вийти в передпокій. Хотів обміркувати ситуацію. Ми вийшли, і я сказав...
Данц перепинив його, щоб спитати, чи не могли містер і місіс Клаттери почути їхню розмову.
— Ні. Ми стояли одразу ж за порогом, щоб не спускати їх з ока. Але говорили пошепки. Я сказав Дікові:
"Вони кажуть правду. Якщо хто й набрехав, то це твій дружок Флойд Веллз. Нема у них ніякого сейфа, отож забираймося звідси к бісу".
Але Дікові було соромно визнати правду. Він сказав, що не повірить, доки не обшукає весь будинок. Треба, мовляв, позв'язувати їх усіх, а тоді добре розглянутися скрізь. Сперечатися з ним було марно, бо він уже завівся. Наче сп'янів од свідомості своєї влади над тими людьми. Там, поряд з кімнатою місіс Клаттер, була ванна. От він і запропонував замкнути батьків у ванній, потім збудити дітей і теж привести туди. А тоді вже брати їх по одному й зв'язувати в різних кінцях будинку.
"А коли знайдемо сейф,— сказав Дік,— поперерізаємо їм горлянки. Стріляти не можна — буде забагато грому..."
Перрі нахмурився й потер коліна скутими руками.
— Дайте хвилину подумати. Бо далі все якось наче плутається... Ага, згадав. Саме так. Я взяв у передпокої стілець і поставив у ванній. Щоб місіс Клаттер могла сісти. Адже вона була зовсім немічна. Коли ми їх замикали, вона все плакала й прохала нас: "Тільки, будь ласка, нікого не чіпайте... Будь ласка, не чіпайте дітей..."
Чоловік обняв її і сказав: "Голубонько, ці хлопці не заподіють нікому зла. Їм потрібні тільки гроші".
Ми пішли до кімнати хлопця. Він не спав. Лежав на ліжку так, наче заціпенів з переляку. Дік звелів йому встати, але він чи то не рухався, чи то рухався не досить швидко, бо Дік ударив його і стягнув з ліжка. "Не треба бити, Діку",— втрутився я. Тоді сказав хлопцеві надягти штани — він був у самій тенісці. Він натягнув джинси. І саме коли ми замикали його у ванній, з'явилася дівчина. Вийшла із своєї кімнати. Вона була вдягнена — видно, прокинулася ще раніше. У шкарпетках, капцях, халаті, волосся пов'язане косинкою. Силкуючись усміхнутися, вона спитала: "Боже мій, що тут діється? Це жарт якийсь, чи що?"
Та, по-моєму, вона добре розуміла, що ніякий то не жарт. А надто коли Дік відчинив двері до ванної і заштовхнув її туди...
Дьюї уявляє собі тих чотирьох бранців: покірливі й налякані, вони ще не знали, що їх чекає. Просто не міг Герб цього знати, бо неодмінно боронився б. Він був лагідний чоловік, але при добрій силі й не боягуз.