Коли він знає Діка — а тепер він таки, знав його,— той ураз проциндрить їх на випивку та жінок.
Поки Перрі співав, Отто побіжно замальовував його в невеличкому альбомі. Виходило досить схоже, художник вловив одну не дуже помітну рисочку в обличчі свого натурника: лиховісний усміх, вираз пустотливої, дитячої погрози — наче то був якийсь лихий амур, що націляється отруєною стрілою. Перрі сидів голий до пояса (він соромився скидати штани, соромився ходити в плавках, боячись, що іншим "буде гидко дивитися" на його покалічені ноги; отож, попри всі свої мрії про затонулі скарби, попри всі балачки про підводні пошуки, він сам і разу не зайшов у воду). Отто скрупульозно відтворив на малюнку численні татуювання, що прикрашали надміру розвинений торс натурника, і його маленькі, як у дівчини, хоча й мозолясті, руки. В тому ж таки альбомі, що його Отто подарував Перрі на прощання, було й кілька замальовок з Діка — "гола натура".
Отто згорнув альбом, Перрі поклав гітару, а Ковбой підняв якір і пустив мотор. Час було повертати назад. Вони запливли миль на десять у відкрите море, а вода вже почала темніти.
Перрі умовляв Діка порибалити.
— Хто зна, чи випаде ще колись така нагода,— сказав він.
— Яка нагода?
— Взяти велику здобич.
— А чорт, у мене знов оте паскудство. Погано мені,— сказав Дік. Його часто мучив нестерпний головний біль — "оте паскудство". Він гадав, що це наслідок давньої автомобільної катастрофи.— То зроби ласку, голубе, дай мені спокій.
Та трохи згодом Дік миттю забув про свій біль і з радісним криком підхопився на ноги. Отто з Ковбоєм і собі щось вигукували. Перрі таки зачепив на гачок "велику здобич". То була дебела риба-парус футів на десять завдовжки. Вона то вихоплювалась із води, то пірнала, вигиналася дугою, щосили смикала жилку, спливала на поверхню, знову пірнала — й так без кінця. Геть спітнілий рибалка морочився з нею години півтори, аж поки витяг на борт.
На набережній в Акапулько завжди можна побачити старого мексіканця з древнім дерев'яним фотоапаратом на тринозі, і, коли "Естреліта" причалила до берега, Отто загадав йому зробити шість знімків Перрі з його здобиччю. З технічного погляду ті фотографії вийшли досить убогі — якісь руді й немов подряпані,— але була в них одна прикметна риса: тріумфальний вигляд Перрі, вираз цілковитого блаженства, неначе отой велетенський жовтий птах із снів нарешті заніс його на небо.
*
Одного грудневого дня Пол Гелм опоряджав уцілілі рослини в маленькому квітнику Бонні Клаттер. То була сумна робота: мимоволі спадав на пам'ять день, коли він так само порався в квітнику, тільки тоді йому допомагав Кеньйон, і ото саме тоді він бачив хлопця востаннє. І Ненсі, і їх усіх. Кілька тижнів, що минули відтоді, були нелегкі для містера Гелма. Він "щось підупав на силі" (і то гірше, ніж гадав, бо жити йому лишилося менш як чотири місяці), непокоїло його і ще багато всячини. От хоч би й робота. Мабуть, недовго вже йому тут працювати. Ніхто не знав нічого напевне, але він зрозумів, що "дівчата", тобто Біверлі й Івенна, хочуть продати ферму. (Щоправда, один із завсідників "Гартменового кафе" якось сказав: "Та хто її купить, оту пустку, поки злочин не розкрито". Від самої думки про те, що на "їхній" землі хазяйнуватиме хтось чужий, містерові Гелму ставало "не по собі". Він дуже переймався цим — переймався задля покійного Герба. Така садиба, як на нього, "мала вічно залишатися за родиною". Та й сам Герб казав йому: "Сподіваюся, тут завжди житимуть Клаттери. І Гелми". Усього рік минув відтоді, як Герб говорив з ним про це. Боже милий, а йому що ж діяти, коли ферму продадуть? Він надто старий, щоб прижитися десь-інде.
А тим часом йому треба працювати, і він сам цього хоче. Він не з тих, що згортають руки й сидять у теплі. Воно, правда, на фермі тепер невесело: будинок замкнено; коняка, мов сирота, стоїть у загоні; опалі яблука гниють під деревами; кругом тиша — Кеньйон не кличе Ненсі до телефону, не насвистує Герб, не чути його привітного "Добридень, Поле". Вони з Гербом чудово ладнали — ані слова лихого ніколи між ними не сказано. То чого ж шерифові люди не дають йому спокою із своїми розпитами? Невже думають, ніби він щось приховує? Мабуть, даремно він тоді сказав про отих мексіканців...
Містер Гелм розповів Елові Дьюї, що тієї суботи, 14 листопада, годині десь о четвертій, на фермі "Долина" з'явилися два мексіканці: один з вусами, другий — рябий на виду. Він бачив, як вони постукали в двері кабінету і як містер Клаттер вийшов надвір і про щось із ними балакав. А хвилин за десять незнайомці поплентали геть, "видимо невдоволені". Містер Гелм розважив, що то вони приходили питатися про роботу, але дістали відмову. На свою біду, він уперше розказав про цей випадок аж через два тижні після злочину, хоча й перед тим не раз уже давав свідчення. Та містер Гелм, як він пояснив Елові Дьюї, "оце лиш тепер згадав про тих двох". Одначе Дьюї та й дехто з його помічників, як видно, не повірили містерові Гелму й поводилися так, наче він усе це вигадав, щоб увести їх в оману. Вони більше вірили Бобові Джонсону, страхувальному агентові, що провів усю другу половину того дня в кабінеті містера Клаттера, розмовляючи з ним, і був "абсолютно певен" що від другої до десяти хвилин на сьому інших відвідувачів Герб не приймав. А проте містер Гелм так само вперто стояв на своєму: два мексіканці, один з вусами, другий рябий, десь о четвертій. Був би Герб, то підтвердив би, що він каже правду, втовкмачив би їм, що він, Пол Гелм, "шанує бога й чесно заробляє свій хліб". Та Герба вже не було серед живих...
Не було й Бонні. Вікно її кімнати виходило на квітник, і коли-не-коли, звичайно під час "отих запаморочень", містер Гелм бачив, як вона годинами стояла біля вікна й мов заворожена невідривно дивилася на квіти. ("У дитинстві,— колись розповідала вона одній подрузі,— я була певна, що дерева й квіти все одно як птахи чи люди. Що вони здатні думати й розмовляти між собою. І що можна їх почути, якщо дуже захотіти. Треба тільки викинути з голови всі інші звуки. Стати зовсім тихесенько й пильно дослухатися. Іноді я й тепер цьому вірю. Але людина ніколи не може зробити, щоб було так тихо, як треба...")
Пригадавши, як Бонні стояла біля вікна, містер Гелм і тепер позирнув туди, неначе сподівався побачити за шибкою її привид. Та, мабуть, і це не вразило б його дужче, ніж те, що він побачив насправді: руку, що відслонила завісу, і чиїсь очі. Але, як він розказував згодом, "сонце тоді стояло якраз проти тої стіни", отож шибки виблискували й неначе мерехтіли, а коли містер Гелм прикрив очі долонею і поглянув удруге, завіса вже була запнута й у вікні нікого не видно.
— Очі в мене не дуже гострі, то я й подумав, чи не підвели вони мене,— згадував він.— Одначе я закластися ладен був, що ні. І так само був певен, що то не привид, бо в привиди я не вірю. Тоді хто ж там був? Хто проліз у будинок, куди не можна заходити нікому, крім влади? І як він туди потрапив? Адже все скрізь позамикано, мов перед буревієм. Ось чого я не міг збагнути. Та сам дошукуватись нічого не став. А кинув свою роботу та й подався навпрошки через поле до містечка. Там я одразу ж зателефонував шерифові Робінсону. Сказав, що в будинку Клаттерів хтось никає. Ну, вони примчали як на пожежу. Поліція, шериф зі своєю братією, оті хлопці з КБР, Ел Дьюї. Та саме як вони оточували будинок, чільні двері розчахнулись...
На порозі з'явився чоловік, якого ніхто з присутніх ніколи не бачив. Незнайомцеві було років тридцять п'ять, він мав невиразні очі й буйну чуприну; при боці в нього висіла кобура з пістолетом тридцять восьмого калібру.
— Мабуть, у всіх нас майнула одна думка: це він, той, що вбив їх,— розповідав далі містер Гелм.— Він не ворушився. Стояв наче вкопаний. Тільки очима лупав. У нього одібрали пістолета, а тоді почали його допитувати...
Прізвище незнайомця було Едріен. Джонатан Деніел Едріен. Він їхав до Нью-Мексіко, а постійної адреси тим часом не мав. З якою метою він пробрався в будинок і, між іншим, в який спосіб? Він показав, в який спосіб (підняв ляду водогінного колодязя й через тунель, де прокладено труби, заліз у підвал). Що ж до мети, то він читав у газетах про цей випадок і просто хотів побачити місце злочину.
— А тоді,— як пригадував цей епізод містер Гелм,— хтось запитав його, як він їде до Нью-Мексіко. Попутними машинами? Ні, сказав він, своєю власного, онде вона стоїть. Усі пішли дивитися. Та коли заглянули всередину, хтось — може, й сам Ел Дьюї — сказав до нього, до отого Джонатана Деніела: "Ну що ж, містере, здається, нам з вами є про що побалакати". Бо вони знайшли в машині дванадцятикаліброву рушницю. І мисливського ножа.
*
У номері готелю в Мехіко-Сітї стояв неоковирний модерний комод із дзеркалом сизого відтінку. На ріжку дзеркала стриміла картка з друкованим попередженням адміністрації: "Su dia termina a las 2 р. т.— Ваша доба минає о 2-й год. дня". Іншими словами, на зазначену годину треба було або звільнити кімнату, або платити повністю за наступну добу — розкіш, якої теперішні пожильці дозволити собі не могли. Вони не знали навіть, як сплатити те, що вже заборговано. Бо все сталося саме так, як і передбачав Перрі: Дік продав машину, а через три дні від тих грошей — близько двохсот доларів — майже нічого не залишилося. На четвертий день Дік подався шукати чесної роботи, але того ж вечора заявив Перрі:
— Нема дурних! Ти знаєш, як вони платять? Скільки тут одержує кваліфікований механік? Два долари на день! Мексіка! Ні, голубе, з мене годі. Треба забиратися звідси. Назад до Штатів. Ні-ні, й слухати нічого не хочу. Діаманти... закопані скарби... Схаменися, дитинко. Нема ніяких скринь із золотом. Ніяких затонулих кораблів. А хоч би й були, то ти ж, хай тобі чорт, однаково не вмієш плавати!
Наступного дня, позичивши грошей у багатшої із своїх двох наречених, банкірової вдови, Дік купив квитки на автобус до Барстоу в Каліфорнії.
— А далі підемо пішки,— сказав він.
Звичайно, Перрі міг не погодитись на це й лишитися в Мексіці, а Дік нехай би собі їхав куди хоче. А чом би й ні? Адже він, Перрі, завжди був "самітником", ніколи не мав "справжніх друзів" (окрім хіба сивоголового й сіроокого "мудреця" Віллі Джея).